![](https://www.cultureleicestershire.co.uk/wp-content/uploads/2023/03/canva-banner-viktoria-2-aspect-ratio-2000-500.png)
Вікторія
Де ваш дім в України, де ви жили /живете?
Я з маленького містечка біля Житомира, Коростень, в якому 16000 населення.
Коли та як ви опинилися в Гарборо?
Я приїхала в Маркет-Гарборо 1 липня 2022 року.
Коли почалася війна, я поїхала до Польщі. Я не знала, куди саме поїду, але знала, що вдома небезпечно, тому я взяла свою доньку Алісу, якийсь одяг та вирушила. У мене є сестра, яка живе в Німеччині, і я думала, що зможу залишитися з нею на деякий час, але спочатку мені потрібно було дістатися до Польщі, а потім нам доведеться їхати звідти.
Ми з Алісою 2-3 ночі спали в (шкільному) спортзалі (у сусідньому місті, яке було безпечніше за наше), поки ми шукали спосіб виїхати з країни, в автобусах було забагато людей, тому ми поїхали далі потягом та намагалися всістися, де зможемо. Була ніч, дорога до Польщі зайняла дуже багато часу, і було морозно, я шукала щось гаряче поїсти. Нам довелося чекати на польському кордоні годинами, і весь час я запитувала себе: «Куди ми поїдемо сьогодні ввечері?» Де будемо ночувати?» У мене маленька донька.
Нам дали веб-сайт, але я нічого не зрозуміла на ньому, все було польською. Тож я зателефонувала на номер з сайту, але мене не зрозуміли. Я думала, що тієї ночі нам доведеться спати на вокзалі.
Через 30 хвилин мені хтось зателефонував. Людина яка розмовляла українською. Жінка сказала мені, що я можу поїхати до її міста, де вона може нам допомогти, і після кількох дзвінків, з’ясувалося, що є чоловік, який може забрати нас і розмістити. Вона попросила моє фото, щоб дати чоловікові, щоб він мене впізнав. Поки я чекала, я повернулася на вокзал, щоб забрати свою дочку, яка спала. І люди там запитали мене: «Тож ти знаєш, куди їдеш?»
Я сказала: “Ні, я не знаю”
«Ти знаєш цього чоловіка, який відвезе тебе?» – вони запитали, я відповіла: «Ні, я не знаю, хто він».
«Чому ти їдеш? Ти не маєш їхати! Це небезпечно”, – говорили люди.
І я відповіла: «Я не знаю, що ще я можу зробити! Холодно, нам потрібно спати».
Мене запитали, чи я розмовляю польською, і я відповіла, що ні. Вони запитали мене, чи я розмовляю англійською… Я знала дуже мало з англійської.
Коли цей чоловік нас віз, я дуже хвилювалася. Я нічого не знала про цю країну, я не знала людей, я не знала, куди їду. Це було божевілля, ніби я намагалася літати без крил, але ми сіли в машину. Чоловік трохи говорив англійською, тому ми намагалися спілкуватися англійською. Його звали Павло, і він сказав мені, що у нього є діти, і від цього мені стало трохи легше.
Коли ми приїхали до нього, ми випили гарячого, а потім спали; вранці був душ.
Павло також допомагав ще двом людям похилого віку з України, і ми поговорили. Ми питали один одного, куди ми поїдемо, де будемо жити, я казала, що не знаю, напевно, поїду до сестри і двоюрідного брата. Я хотіла купити квиток на літак, але мені потрібно було почекати тиждень, і наш господар сказав, що ми можемо тимчасово залишитися з його матір’ю.
Ми почали спілкуватися з батьками Павла, вони здалися дуже добрими людьми. Жінка працювала медсестрою в лікарні, вона сказала, що ми можемо залишитися жити з ними, вони допоможуть мені знайти роботу, а Аліса може піти в дитсадок. Я була вдячна, але я не відчувала, що це місце було домом, я не почувалася комфортно. Я не хотіла створювати їм проблеми. Вони сказали мені: «Ні, це не проблема, ми любимо тебе, нам подобається Аліса», і тому я вирішила дочекатися дня мого вильоту, щоб прийняти рішення, залишатися чи їхати. Це було дуже важко, але врешті-решт я залишилася.
Я пішла працювати, Аліса пішла в дитсадок. Я запитала господарів, як довго ми можемо залишитися, тому що я не знала, коли закінчиться війна. Звичайно, це триватиме не один місяць, може, два-три місяці, можливо, 6 місяців чи більше, хто знав, як довго це триватиме?
Мені сказали, що я можу залишитися на рік, можливо, більше, тому що у них був великий будинок, де їх було лише двоє, тож я вирішила залишитися і жити із цими людьми, наче вони були моїми рідними батьками. Щодня я прокидалася о 6 ранку, відводила Алісу в дитсадок, йшла на роботу, поверталася додому, займалася хатніми справами, готувала. Я дійсно робила забагато, але це було добре бути зайнятою, тому що, роблячи щось, я не думала про війну. Це було важливо, тому що я тоді була у дуже депресивному стані. Я плакала щодня, щоранку.
Одного дня моя господиня прийшла до мене і сказала, що я недостатньо добре піклуюся про Алісу, і через час я почала відчувати, що мені потрібно залишити цей дім. Мені було некомфортно, коли хтось говорив мені, як я маю виховувати свою дитину. Я почала думати про те, що я можу зробити для роботи в майбутньому і куди я поїду далі. У мене диплом психолога, але я не володію мовою. У місті, де я зупинилася, проживало багато українців, був брак орендного житла, а те, що було, було дуже дорогим, а моя зарплата була дуже дуже маленькою. Я щодня шукала роботу на польських сайтах з працевлаштування, хоча й не розуміла, про що йдеться через незнання мови.
Одного разу я натрапила на сайт для людей, які хочуть допомогти українцям. Я ніколи не думала, що поїду до Великобританії, але раптом я отримала повідомлення:
«Привіт, мене звати Хелен, мені 34, у нас з чоловіком є діти, ми хочемо вам допомогти».
Я їй відповіла, вона переклала свої повідомлення українською, і ми поговорили через WhatsApp. Вона сказала мені, що буде мене спонсорувати, і ми почали оформляти документи на мою візу. Перше запитання, яке я їй поставила, було «Як довго я можу залишитися?» Оскільки дітям важко так часто переїжджати з одного дому в інший, якби це стосувалося тільки мене, це було б легко, але не для Аліси.
Вона запевнила мене, що я можу залишитися на 1 рік.
Мені запропонували залишитися в церкві на 1 місяць, поки ми чекаємо документів на візу, тому ми знову зібрали речі та одяг і пішли до церкви. Там було ще 6 українців, включаючи пастора церкви. У мене не було паспорта для Аліси, а він нам був потрібен для візи, мені довелося повернутися в Україну, тож на 1 тиждень ми повернулися до нашого міста. Я також хотіла попрощатися зі своєю родиною. Ми були в місті лише одну ніч, в цю ніч три бомби скинули за 1 км від мого будинку, і тоді я зрозуміла, що ми справді не можемо залишатися в Україні. Для Аліси це було надто важко і небезпечно. Якби ми залишилися, вона не могла б ходити до садочку, ми не могли б нічого робити, ми б просто сиділи і хвилювалися кожен день. Тож я завершила оформлення документів і сказала чоловікові та родині, що їду до Великобританії.
Коли наша віза нарешті прибула, я купила квиток до Великобританії, і Хелен зі своїм чоловіком зустріли мене в аеропорту.
Чому предмет, що ви передали на виставку є важливим для вас, і що він для вас означає?
Місце, де я жила, це дуже маленьке містечко, відоме багатими покладами бурштину. Люди заробляють на видобутку бурштину. Викопують, продають, платять податки і живуть переважно на цей вид доходу. Цей шматок бурштину – моя перша знахідка. Я подарувала його своїй племінниці, але вона повернула мені його як кулон, оброблений у наших державних кольорах, жовтому та блакитному. Ця річ для мене дуже важлива, нагадує про землю, звідки я родом, навіює спогади про родичів, мою першу племінницю, яку я довгий час няньчила, про її турботливе ставлення до мене та моєї доньки. Ось чому ця річ є такою особливою для мене.
Що робить Harborou особливим для вас?
Мої друзі (яких я тут зустріла). Це чудово, я дуже щаслива, що в мене є такі друзі, як Кейт та Ірина. У мене зараз так багато друзів. Коли я приїхала до Маркет-Гарборо, у мене не було нікого, тільки я та Аліса, але я почала спілкуватися з людьми, і всі були дуже добрими. Мені подобається, що Маркет-Гарборо — маленьке місто. Великі міста мені не дуже подобаються, тому що там шумно і занадто багато транспорту. Ось у Аліси є друзі, у мене є друзі. Родина, яка мене прийняла, дуже добрі, і тепер я знаю це місто, як своє власне місто. Я знаю кожну вулицю, я знаю, куди я можу піти.
Якби ви могли поділитися одним спогадом про Гарборо, який би він був?
Я б згадала про людей, які тут живуть, про спілкування з цими людьми, про те, що де б я не була, люди посміхаються, усі в гарному настрої, і люди носять шорти, коли на вулиці -1 градус! Це змушує мене сміятися!
Яке ваше улюблене місце в Харборо?
Методистська церква, де ми збираємось щосуботи, мені подобається, тому що тут я вперше зустріла своїх друзів! Я щодня проїжджаю повз церкви на велосипеді, що мені подарували, коли я їду забирати Алісу з садочку. Мені подобається її бачити.
Мені також подобається Келмарш, у мене там живе моя подруга з Харборо. Це село дуже красиве і я люблю тамтешній ліс. Маркет-Гарборо прекрасне місто, тому що воно трохи схоже на моє місто, таке ж маленьке і красиве.
Якби у вас було одне повідомлення для жителів Харборо, що б ви сказали?
Прошу, щоб місцеві не жаліли українців і не журилися про нас. Українці сильні та активні. Якщо ви хочете допомогти, просто задайте питання, як допомогти.
Які у вас плани на майбутнє?
Звичайно, у мене є плани! У мене є диплом медсестри, але я погано розмовляю англійською, що ускладнює роботу. Я хочу почати працювати в сфері догляду за людьми, тому що мені подобається допомагати, мені подобається ця робота, я хочу орендувати будинок і отримати кваліфікацію медсестри у Великобританії та почати працювати тут медсестрою. Я хочу, щоб у Аліси було все, я хочу, щоб вона ходила до школи, заводила друзів, ходила на танцювальні заняття. Я хочу, щоб вона мала все, що їй потрібно в житті. Я хочу, щоб вона була щаслива.
Що найважливіше ви зрозуміли/дізналися про своє життя після того, як покинули Україну?
Ми будемо щасливі. Неважливо, чи є у вас гроші, будинок, одяг – чи ні. Вам потрібно лише робити те, що ви хочете, насолоджуватися життям, яке у вас є, і бути щасливим, тому що ви можете померти завтра, наступного тижня, ви не знаєте, що трапиться. Тож будь щасливим.